Abstract
OSLO KOMMUNE: FORDELINGSORIENTERING OG POLITIKERROLLER I BYDELSUTVALG
Oslo Kommune har de senere år gjennomført betydelige endringer i byens politiske styringssystem. En av de mest sentrale reformene er fornyelsen og utvidelsen av bydelssystemet i 1988, der bydelsutvalgene er gitt områdeansvar for det mange vil betegne som kjerneområdene i kommunaltjenesteyting: Sosialtjenesten, Primærhelsetjenesten, viktige Kulturaktiviteter og Barnehagedriften.
I denne undersøkelsen setter vi søkelyset på politikerrollene i de 25 Bydelsutvalgene. Innebygde spenninger i bydelssystemet gjør rollen som bydelspolitiker uklar, og åpner for mange ulike måter å fylle vervet på. Vi spør derfor hvilke rolletyper som utvikles innenfor bydelssystemet og i bydelsutvalgene?
Spørsmålet er besvart ved å knytte analysen til begrepet fordelingsorientering, dvs. i hvilken grad det er fordelingsspørsmål og overordnet målstyring som står i fokus, og begrepet saksorientering, dvs. i hvilken grad bydelspolitikere er knyttet til en spesiell sak eller en spesiell sektor.
Dikotomienfordelingsorientering versus saksorientering kan knyttes til 2 nivå i kommunens styringssystem: Bydelspolitikere kan være fordelingsorienterte innenfor egen bydel, og de kan være fordelingsorientert i forhold til kommunens øvrige bydeler og sektorer.
Dikotomien fordelt på disse 2 nivåene gir oss 4 analytiske rolletyper: Storbypolitikeren som er orientert mot fordelingsspørsmål på begge nivå, Bydelsforsvareren som er fordelingsorientert innenfor egen bydel, men som oppfatter andre bydeler og sektorer mer eller mindre som konkurrenter på et felles budsjettmarked, Ekspeditøren som er fordelingsorientert i forhold til Storbyen, men ikke i egen bydel og tilsist Ombudet som er orientert mot spesielle saker og sektorer på begge nivåene, men ikke mot fordelingspørsmål.
For å beskrive fordelingen på de fire rolletypene er det etablert 2 index-variable som uttrykker typologiens underliggende dimensjoner: Fordelingsorientering på Storbynivå og Fordelingsorientering på Bydelsnivå.
Vi stiller deretter spørsmålet hvorfor bydelspolitikere inntar ulike roller, og hvilke faktorer som eventuelt forklarer representantenes fordeling på ulike rolletyper?
Det er i utgangspunktet forventet at en stor del av variasjonen i politikerroller kan forklares ved å vise til de omgivelsene bydelsutvalgene arbeider innenfor. Innenfor denne kontekstuelle hypotesen antar vi at forholdet mellom bydelenes eksisterende ressursbehov og eksisterende ressurstilgang, der det idag eksisterer relativt store variasjoner mellom bydelene, vil forklare mye av variasjonen i datamaterialet.
Den kontekstuelle hypotesen er imidlertid satt opp mot 2 alternative forklaringer. Individhypotesen forsøker å forklare fordelingen på ulike roller ved å vise til sosiale bakgrunnsvariable, mens politikk-hypotesen søker forklaringsfaktorer som er mer direkte knyttet til politikk og politiske prosesser, det gjelder bla. plassering i ulike underutvalg, partitilhørighet, rekrutteringsvei og deltakelsesmønster i partiorganisasjonene.
Som ventet oppnår individ-hypotesen svak forklaringskraft. Variabelen Alder har riktignok en signifikant effekt langs en av de to dimensjonene, men denne effekten er svak.
Derimot forklarer politikk-hypotesen en relativt stor del av fordelingen på politikerroller, mens den kontekstuelle hypotesen gir et overraskende lite bidrag. Fordelingsorientering på de to dimensjonene, og dermed underforstått fordeling på politikerroller, lar seg i stor grad forklare ved å studere representantenes politiske erfaringsbakgrunn, deres underutvalgstilhørlighet og deres partitilhørlighet.
Selv om den kontekstuelle hypotesen i liten grad gir signifikante effekter på politikerroller, eksisterer det en signifikant sammenheng mellom bydelstilhørlighet og politikerroller. Dette kan tyde på at det er andre kontekstuelle variable som påvirker rollefordelingen. En mulig hypotese er at det ikke er det faktiske, men det opplevde forholdet mellom eksisterende ressurstilgang og ressursbehov som påvirker rollefordelingen. En naturlig videreføring av den foreliggende analysen ville derfor være å fokusere nærmere på de mekanismene som former bydelspolitikeres oppfatning av tjenestebehovet i egen bydel. En slik analyse bør bla. fokusere på hvordan profesjonsinteresser og brukerinteresser gjør seg gjeldende overfor ulike bydelsutvalg, og om det foreligger bydelsspesifikke forskjeller i koblingen mellom disse interessene og bydelspolitikere.
Det overordnede teoretiske perspektivet i avhandlingen kan plasseres innenfor nyinstitusjonalismen, der interessen først og fremst er rettet mot egenskaper ved den enkelte aktør i samspill med institusjonelle faktorer.
Den analytiske rammen for studiet av politikerroller er avledet fra rolleteori, der uklarheten i bydelspolitikerrollen kan forstås som en rollekonflikt som skapes av kryssende forventninger til rollen som medlem i bydelsutvalg.
Undersøkelsens empiriske forankringspunkt er en spørreundersøkelse blant alle faste medlemmer i bydelsutvalg i desember 1990. Dette datasettet er samlet inn i regi av Norsk Institutt for By- og Regionsforskning, og er tilgjengelig for andre interesserte studenter.